Bár a helyi újságokat leszámítva nem igazán sok sajtóorgánum tett említést róla, fontos esemény történt hétvégén Mauritániában (04.18.), ahol a kormány és az ellenzéki csoportokat tömörítő Nemzeti Fórum a Demokráciáért és Egységért (FNDU) megbeszélést tartott, hogy így próbálják megtörni a hosszú ideje fennálló politikai patthelyzetet, amelyben a kommunikáció hiánya teljesen ellehetetlenítette az állam demokratikus működését. Ennek a patthelyzetnek olyan eredményei voltak korábban, hogy az FNDU tagjai közül több párt elutasította a részvételt a 2014-es elnök-, parlamenti- és önkormányzati választásokon és azóta is folyamatosan támadják annak eredményeit. A komoly méretű szakadás figyelembevételével érthető, hogy a szombati (04.18.) megbeszélés alig egy óráig tartott csak és egyedül abban állapodtak meg a felek, hogy folytatni fogják a most megkezdett folyamatot, hiszen mindkét oldal elkötelezett a megoldásban.
Az FNDU (12 párt, civil szervezet és szakszervezet szövetsége) elő is terjesztette saját tervezetét a dialógus folytatására, amelyet két részre oszthatunk: az elsőben az ellenzék azt kéri, hogy végre kapjanak ők is teret a médiában, a kormányzati munkában, a második részben pedig azt kérik, hogy Mohamed Ould Abdel Aziz elnök személyesen garantálja a kezdődő dialógus eredményeként kialakuló végkimenetel végrehajtását. Az ellenzék egyébként elég sok témában szeretne vitát kezdeményezni a mauritániai vezetéssel, ilyenek például a hadsereg semlegességének elérése, a választások tisztaságának biztosítása, de a korábbi évek kudarccal végződött párbeszédei után most is sejthető, hogy ha lesz is valamiféle eredmény, az nem mostanában fog megszületni. Elég megnézni a most szombati (04.18.) megbeszélés létrejöttének előzményeit is, hiszen már két hete asztalhoz kellett volna ülniük a delegációknak, de a kormány akkor visszalépett a megbeszéléstől, miután Aziz delegációja úgy érezte, hogy a velük tárgyalásra készülő ellenzéki csoport nem képvisel elég magas szintet.
Aztán annak eldöntése, hogy a most hétvégén történt megbeszélés csak a kormányzat külvilágnak szóló gesztusa volt, vagy tényleges párbeszéd megkezdése, elég nagy kihívás, de adalékként mindenképpen látni kell, hogy az ország egyik legnagyobb vállalatánál két hónapon át zajló sztrájk igen komoly nyomás alá helyezte Aziz kormányát. Maga az elnök amúgy már hónapok óta beszél a nyitott párbeszédről, az ország politikai palettájának teljes egységéről, de mostanáig igazából csak hangzatos szavak és frázisok voltak, konkrét tettek nélkül, ennek tükrében pedig kizárólag az idő fogja majd csak eldönteni, hogy a mostani dologból mi fog kisülni.
twitter.com/napiafrika
2 ember kedveli ezt a posztot.Tetszett az írás.Tetszett az írás.Patrick Weil, historien, est un des meilleurs spécialistes français des questions d’immigration. Il est directeur de recherches au CNRS et professeur à l’Ecole d’économie de Paris et à l’université de Yale.
Après les récents drames survenus en Méditerranée, un consensus semble se dégager : ce serait de la faute de l’Europe…
Je ne vois pas à quel titre. Ceux qui condamnent l’Europe se trompent de cible. La première responsabilité est d’abord celle des criminels qui ont mis des migrants sur des rafiots incapables de soutenir le poids de leur nombre, pour se faire de l’argent au prix de leur vie. Les instruments juridiques internationaux et la mobilisation ne suffisent pas à empêcher cette criminalité de se développer. Une autre responsabilité est politique. Elle vient des Etats qui ont créé le désordre dans les régions du monde où sont «produits» aujourd’hui des centaines de milliers, voire des millions de réfugiés. Je parle du monde arabe, et en premier lieu de la région irako-syrienne. Il y a une responsabilité de la coalition qui est intervenue en Irak il y a douze ans, en violation du droit international. En intervenant en Libye au-delà du mandat de l’ONU, Nicolas Sarkozy a rendu la France aussi coresponsable d’avoir créé une zone qui produit énormément de réfugiés.
Quelle solution préconisez-vous ?
Ce qui se passe en Syrie, c’est la plus grave crise depuis la Seconde Guerre mondiale. La réponse ne doit et ne peut être uniquement européenne. A la fin des années 30, quand les Juifs d’Autriche et d’Allemagne étaient en danger, il y eut une conférence internationale, à Evian, qui n’a malheureusement pas donné grand-chose. Mais le monde en a tiré la leçon. Il faut aujourd’hui, et c’est le rôle de l’Europe, ou de la France, prendre l’initiative de convoquer une conférence internationale afin que chaque région du monde prenne ses responsabilités et que les Etats qui sont intervenus dans la région depuis quinze ans soient engagés dans la gestion de la crise humanitaire. L’Australie donne l’exemple du cynisme le plus absolu. Elle a soutenu militairement la guerre en Irak en 2003 et elle accueille 4 400 réfugiés en 2014 soit 2% des demandes d’asile en Allemagne. Il y a quelque chose à repenser. Je ne suis pas contre toute intervention militaire : si les Etats-Unis et la France étaient intervenus en Syrie durant l’été 2013, on aurait prévenu une partie de la crise humanitaire, comme l’intervention française au Mali a probablement permis d’en contenir une autre. Mais il faudrait que ces interventions se doublent de responsabilités humanitaires, en tout cas quand elles sont illégales. Il est temps de poser la question comme cela.
L’Europe doit-elle se mobiliser encore plus pour sauver des vies, affréter plus de navires de surveillance ?
L’Europe n’a pas l’obligation légale de sauver des vies. Mais elle le fait : l’an dernier, la demande d’asile dans l’UE a atteint un record. 625 000 personnes, soit 191 000 personnes (+ 44%) de plus en un an, + 60% en Allemagne mais - 5% en France. Alors oui, il faut affréter plus, mais sur ces bateaux, il faut aussi rassurer les migrants. Cela signifie ne pas y mettre que des douaniers et des policiers. Il faut aussi des personnels du Haut Commissariat aux réfugiés, de la Croix-Rouge, des ONG, comme c’est le cas dans les centres de rétention, dont le but n’est pas de refouler ces demandeurs d’asile.
Faut-il prendre de nouvelles mesures contre les passeurs ?
Il faut que les pressions s’exercent sur les pays ou les zones d’où viennent les passeurs. Il faut donner la priorité à une ferme coopération. Conditionner notre aide à une action conjointe contre les passeurs. Mais en Libye, on ne peut plus faire pression sur personne. Il n’y a plus d’Etat.
Si on rouvrait davantage nos frontières aux étudiants et travailleurs, n’y aurait-il pas moins de drames en mer ?
Nos frontières ne sont pas fermées ! Si nous ouvrions plus nos portes à l’immigration légale - je le souhaite -, ce ne serait jamais assez par rapport à la crise. Il y a des millions de gens qui ont besoin de protection, ouvrir un peu plus ne changerait pas la donne. Il faut que la France, au nom de l’Europe, saisisse l’ONU et demande d’urgence la réunion d’une conférence internationale sur l’asile.
N.B.: article paru aujourd’hui dans Libération.